-Är miss Woodhouse hemma? -Ja, hon är i vardagsrummet.
Bravo! Ni spelade så vackert att jag tänkte att det måste vara miss Fairfax.
Mitt spel är inte mer likt hennes än en lampa är lik solen.
Prat, ni spelade precis lika bra som hon. Nästan i alla fall.
Jag tycker om ert sätt att spela.
Ni har känsla och smak. Det tycker mr Churchill också.
Jaså? Har han hört mig spela?
Han och mr Knightley diskuterade det i går. Mr Knightley höll på miss Fairfax-
-men det gjorde inte mr Churchill. Enligt hans åsikt-
-var känsla mycket viktigare än teknik. Det sa han verkligen.
Tack för att du berättade det, Harriet. Men är du inte uppe tidigt i dag?
Det blev ju sent i går kväll.
Jag behövde handla hos Ford's. Sen ville jag veta vad ni tyckte om festen.
-Var den inte fantastisk? -Roligt att du tyckte det.
-Hur tyckte ni flickorna Cox såg ut? -Som vanligt - ganska vulgära.
De berättade en sak för mig. Men det är inget viktigt.
Du verkar tycka att det är viktigt. Vad var det?
De sa att...mr Martin åt middag hos dem i söndags.
De pratade mycket om honom, särskilt Anne Cox.
Mrs Goddard tror att båda flickorna vill gifta sig med honom.
Det tror jag säkert. De är utan tvekan de vulgäraste flickorna i Highbury.
-Ja, de är väl det. -Kom, så går vi till Ford's.
Ja, miss Woodhouse. Jag tycker om att handla dagen efter en fest.
Det finns alltid en möjlighet att man träffar...mycket folk.
Ja, Harriet.
Jag tycker väldigt mycket om färgen.
Jag föredrar nog den framför den andra. - Är det inte en vacker blå färg?
-Jo, men du ville ju ha ett gult band. -Då kanske jag ska ta det andra?
Får jag se det andra igen, mrs Ford? Jag är hemskt ledsen.
Nu när jag ser det igen är det i smalaste laget.
Vad tycker ni, miss Woodhouse? Är det inte lite...
Kära nån.
Där. Jag sa ju att miss Woodhouse alltid är hos Ford's vid den här tiden.
-God morgon. -Han ville absolut gå hit.
-Jag är här med Harriet. -Vi är på väg till miss Bates.
-Familjen Cole ska inspektera pianot. -Vi har ju redan inspekterat pianot.
-De blir ledsna om du inte kommer. -Dumheter, jag är bara i vägen.
Gå i förväg och framför mina ursäkter.
Fast miss Woodhouse ser ut som om hon vill bli av med mig.
Min styvmor kör iväg mig när hon handlar. Jag gör henne nervös.
Miss Woodhouse ser ut som om hon känner likadant. Vad ska jag göra?
Om ni har lovat miss Bates att komma är det väl uppenbart vad ni bör göra.
Nåväl, då lämnar jag er. Jag lovade att vi inte skulle bli sena.
Hälsa dem att jag kommer snart.
Ni är hemskt hjärtlös, mr Churchill. Nu blir miss Fairfax väldigt besviken.
Knappast. Mr Knightley är där. Han lovprisar henne så det räcker.
Och om sångrösten krånglar i dag igen, vad ska jag då säga?
Jag är usel på att ljuga.
Det tror jag inte. Ni kan säkert ljuga lika bra som nån annan när det krävs.
-Nu har Harriet äntligen bestämt sig. -Då lämnar jag er.
Vi kanske kan förnya vårt kompanjonskap på dansgolvet snart? Jag hoppas det.
Tack, mr Churchill. Adjö.
-Tack. Ska det sändas till mrs Goddard? -Ja tack.
Nej. Jo, till mrs Goddard.
Vänta lite, min hatt är på Hartfield. Skicka det dit.
Men mrs Goddard vill nog se det innan jag syr på det.
Skicka det till mrs Goddard. Kanske.
Jag kan ju ta med det till Hartfield senare.
-Vad tycker ni, miss Woodhouse? -Att du inte ska fundera mer på det.
-Vi tar det med oss, mrs Ford. -Det är naturligtvis det bästa. Tack.
-En dans? Här? -Varför inte? En utmärkt idé.
-Men vi har inte plats. -Vi bjuder bara ett litet sällskap.
-Nåt i stil med det hos mrs Cole. -Men vi har inte lika mycket utrymme.
-Vi kan inte bjuda så många. -Vi nöjer oss med fyra, fem par.
-Fem par ska väl få plats här, Frank? -Vi kan inte bara bjuda fem par.
Inte på en dans. Det är för få.
Fem par går bara an om dansen är improviserad.
Kan vi inte ha nån annan slags fest?
Vi beräknade för stort utrymme.
Vi kan få in tio par här om vi möblerar om lite.
Du kan ha rätt. Tio par är en helt annan sak.
Vi går igenom vilka vi ska bjuda. Krafsar du ner det?
-Vi börjar med damerna. -Miss Woodhouse och Jane Fairfax.
Och vi borde bjuda lilla miss Smith.
-Sen har vi båda fröknarna Gilbert. -Du har inte nämnt mr och mrs Cole.
-Glöm inte mr Elton och hans brud. -De är nog kvar i Bristol.
De två andra damerna - flickorna Cox.
-Då måste vi bjuda mr och mrs Cox. -Absolut, nåt annat vore ohövligt.
Och om vi bjuder Coles måste vi även bjuda Freemans.
Hon har sin bror och hans familj på besök. Det blir många ungdomar!
Nej, det är omöjligt. Jag är ledsen, men det går bara inte.
Låt mig då lägga fram en annan plan...
Crown lnn? Nej, nej. Jag har aldrig varit där inne-
-men värdshus är alltid fuktiga och ohälsosamma. Emma blir förkyld.
-Prat, pappa. Det är en lysande idé. -Det gläder mig att ni tycker det.
-Har er styvmor gått med på det? -Ja, hon är väldigt förtjust i idén.
Det är mindre risk att man förkyler sig på Crown än på Randalls.
Crown är större, så vi behöver inte öppna nåt fönster på hela kvällen.
Öppna ett fönster? Ingen på Randalls skulle väl göra nåt så oförsiktigt?
Dansa med öppna fönster? Era föräldrar skulle aldrig göra nåt sånt.
Nån tanklös ungdom kan öppna ett fönster bakom en gardin obemärkt.
-Det har jag själv ofta varit med om. -Har ni det? Bevare mig väl!
Jag lever så långt från världen att jag ofta häpnar över vad jag hör.
Det förändrar ju saken.
Och om balen hålls på Crown blir det väldigt bekvämt för hästarna.
-De är så nära sitt eget stall. -Det är sant. Det är en stor fördel.
Och det blir inte så långt för James att köra.
Men frågan är om rummet är ordentligt vädrat.
Kan man lita på värdinnan?
Jag kan lugna er på den punkten. Min styvmor håller själv i festen.
-Då så, pappa. -Nåväl. Då får det väl bli så.
Tack för er hjälp, sir. Då är min första uppgift avklarad.
Nu återstår bara att lägga fram förslaget för miss Bates.
-Hon lär inte ha några invändningar. -Nej, men medgivandet blir långrandigt.
Tar ni med er en korg äpplen till miss Bates? Det besparar Emma en resa.
-Det gör jag gärna. -Ni ska inte springa ärenden åt mig.
-Ni litar tydligen inte på mig. -Jag följer med, så bär ni korgen.
-Om ni inte har nåt emot mitt sällskap? -Det vore en ära.
Jag ska bara hämta min hatt. - Jag åker till miss Bates med äpplena.
Jag blir inte borta länge.
-Men jag trodde att...? -Ursäkta mig.
Miss Woodhouse, jag kan inte tacka er nog.
Så fina äpplen!
Kära Jane äter så lite till frukost att ni skulle bli rädd om ni såg det.
Min mor får inte se hur lite hon äter, så jag skyler över det med prat.
Framåt förmiddagen blir hon hungrig, och hon älskar ugnsbakade äpplen.
Det är väldigt nyttigt också. Jag frågade dr Perry.
Miss Bates...
Och äppelknyten... Patty gör utmärkta äppelknyten.
Hon har många fel, men hon gör härliga äppelknyten.
Miss Bates, vi borde verkligen lyssna.
Bravo! Utsökt spelat.
Mr Dixon är en god bedömare av instrument. Ett ypperligt val.
Det var bara en gissning från min sida.
Vi pratade ju häromdagen om hur mycket han beundrade hennes pianospel.
Jovisst, men jag menade inte att kritisera någons avsikter.
Naturligtvis inte. Ingen skulle misstänka er för nåt sånt.
Och de här kom visst med pianot - en samling irländska melodier.
Han måste hört er spela dem i Weymouth.
Spelade ni inte några av de här irländska sångerna i Weymouth?
Jo, sir.
-Era antydningar besvärar henne. -Det är hennes dåliga samvetes fel.
-Jag ångrar att jag antydde nåt sånt. -Jag är glad att ni gjorde det.
Det kan förklara hennes underliga sätt. Låt henne skämmas om det är sant.
Du vill väl höra ett stycke till, mor? - Vi vill alla höra nåt mer, inte sant?
-Det vill vi absolut. -Hon spelar ju så fint och känsligt.
Vad sägs om "Robin O'Dare"? Det var en favorit bland sällskapet i Weymouth.
Ja, spela "Robin O'Dare".
Jane, lilla vän?
Mr Churchill, miss Fairfax har all rätt att neka om hon vill.
Vi träffas alla snart på Crown tack vare mr och mrs Westons gästfrihet.
Ja, så generöst. Crown är en förträfflig idé. - Inte sant, Jane?
Får jag förnya det kompanjonskap som började så lovande i går kväll?
Det kan vi diskutera på själva tillställningen.
Den blir väl inte för prålig - med det gula bandet?
-Nej, inte alls. -Jag kanske ska byta band.
Jag kanske inte ska ha gula band alls. Vad tycker ni?
-Att du ska ha den precis som den är. -Det tycker jag också.
Starka färger framhäver din hy. Andra är inte lika lyckligt lottade.
Så där.
Miss Bates säger att mrs Elton har väldigt fin hy.
-Verkligen? -Och att hon är hemskt elegant.
Det får vi själva avgöra när mr och mrs Elton återvänder till Highbury.
Hon är säkert vacker, miss Woodhouse - väldigt vacker.
Man förstår att mr Elton blev förälskad i henne - och hon i honom.
Alla män gifter sig inte med den kvinna som älskar dem mest.
Hon kanske bara ville ha ett gott hem.
Kanske det. Ingen kan vilja ha ett bättre hem.
-Jag...jag önskar dem all lycka. -Harriet...
Det är ingen fara. Jag har inget emot att träffa honom igen.
Ni behöver inte oroa er för mig.
Jag kommer att sitta i kyrkan och beundra honom...
...utan att känna mig alltför eländig, nu när han är lyckligt gift.
-Ja? -Ursäkta, men mr Churchill är här.
Han väntar i salongen. Han ville tala med er i enrum.
Miss Woodhouse, jag är här i ett tråkigt ärende. Jag ska gå rakt på sak.
Jag har fått dåliga nyheter från Yorkshire. Min moster är sjuk.
Hon har skickat efter mig.
Då lämnar ni oss? Det var tråkigt att höra, mr Churchill.
-När reser ni? -Nu på morgonen.
Min far kommer snart hit och hämtar mig.
Ni måste tycka att min plötsliga avresa är både oartig och underlig.
-Jag ifrågasätter inte ert handlande. -Beslutet var inte mitt.
l såna här frågor har jag inget att säga till om. Jag måste lyda oavsett.
Naturligtvis. Jag förstår.
Tack, miss Woodhouse.
Av alla onda ting är avsked det värsta.
Men ni kommer väl tillbaka? Ni besöker väl Randalls igen?
Det vet jag inte säkert, men jag ska göra allt som står i min makt.
Då måste vi ställa in vår stackars bal.
Balen... Varför tog vi inte tillfället i akt genast?
Tänk så ofta glädjen förstörs av förberedelser.
Ja, tänk så ofta.
Men om jag kommer tillbaka kan vi ha balen ändå. Far är väldigt angelägen.
-Så spara den där dansen åt mig. -Ja, det ska jag göra.
Vilka veckor det har varit! Varje dag mer underbar än den föregående.
För var dag har det blivit svårare att trivas nån annanstans.
Vad de är lyckliga som får stanna här.
Ni öser lovord över oss nu... Men var ni inte lite tveksam i början?
Ni läser in för mycket i mitt sätt.
Så ni reser redan nu på morgonen?
Ja, far hämtar mig här. Han kommer nog när som helst.
Då hinner ni inte träffa miss Bates och hennes systerdotter. Så tråkigt.
Miss Bates hade säkert kunnat övertala er att stanna.
Jag behöver ingen övertalning.
Men jag gjorde ett kort besök där innan jag kom hit.
Jag tänkte bara stanna en liten stund, men miss Bates var ute.
Hon är en dam man måste skratta åt, men som man inte vill förolämpa.
-Men miss Fairfax var väl hemma? -Ja, hon var inne.
Miss Woodhouse, ni har alla varit så rysligt vänliga mot mig-
-att jag är skyldig alla, och er i synnerhet-
-absolut uppriktighet och ärlighet.
Jag är säker på att ni med er fantastiska iakttagelseförmåga-
-måste vara medveten om... mina sanna...känslor.
Frank! Vagnen väntar här utanför!
Typiskt. Ursäkta mig.
-Jag kommer strax, far. -Stanna inomhus, mr Woodhouse.
Det är rått ute.
Jag kommer att få höra om er alla. Det är min enda tröst.
Jag har bett min styvmor att rapportera allt som händer.
Härligt med en kvinnlig brevskriverska. Av henne får jag veta allt om Highbury.
Farväl. Det är min innerligaste önskan att vi träffas snart igen.
-Farväl. -Farväl, mr Churchill.
Jag kommer, far!
Farväl, mr Woodhouse.
Och över den bar hon en pälsbrämad kappa som passade hennes skönhet.
Och mrs Goddard har hört att hon spelar piano väldigt bra.
Harriet! Din besvikelse över mr Eltons giftermål-
-är den värsta tänkbara förebråelse du kan rikta mot mig.
Du påminner mig ständigt om mitt misstag, vilket är hemskt plågsamt.
Jag har inte sagt att du ska tänka mindre på mr Elton för min skull.
Det är för din egen skull. Mina känslor är mindre viktiga.
Men försök lära dig att utöva lite mer självbehärskning.
Vi är alla känslovarelser. Vi upplever alla besvikelser.
Det är sättet vi uthärdar dem på som danar vår karaktär.
Om du fortsätter så här börjar jag tvivla på att du är min vän.
Åh, miss Woodhouse! Ni som är den bästa vän jag har haft!
Så hemsk jag har varit! Det har jag verkligen!
Ta dig samman.
Såja.
Knyt hatten, så åker vi på besök hos mr och mrs Elton i prästgården.
Inga protester. Det blir mycket mindre smärtsamt än du tror.
-Måste jag? -Ja.
Du får låna mitt spetskrås om du vill.
Får jag det? Tack.
Åh, miss Woodhouse!
Så där, ja. Det klär dig alldeles utmärkt.
Och kom ihåg: du är inte underlägsen någon.
Ja, miss Woodhouse.
Ni bor i det stora huset i ena änden av byn, inte sant, miss Woodhouse?
-Hartfield ligger i byns utkant, ja. -Mr Elton pekade ut det på vägen hit.
Det liknar Maple Grove, min svåger Sucklings egendom nära Bristol.
Känner ni till den delen av världen?
Särskilt parken påminner om Maple Grove. Det är lika gott om lagerbuskar-
-och de är placerade på samma sätt.
Och jag såg en skymt av ett stort, vackert träd med en bänk runt omkring.
Min svåger har ett likadant. Men det är större. Det är ansett som ganska fint.
Ta en bit mördegskaka. Min kokerska lämnar en del övrigt att önska.
-Men hon bakar hyggliga mördegskakor. -Nej tack.
Miss Smith, kanske? Varsågod.
När min svåger och syster kommer till våren måste ni följa med på utflykt.
De har sin egen barouche, så med vår vagn kan vi färdas bekvämt.
-Ni gör väl många såna utfärder? -Inte många.
Vi roar oss inte så flott här, mrs Elton.
-Ni tycker om musik, har jag hört. -Vem har sagt det?
Jag sa till min caro sposo att jag klarar mig utan lyxen på Maple Grove-
-men jag kan inte leva utan musikaliskt umgänge.
Utan musik blir livet tomt för mig.
Vi får hålla många konserter tillsammans.
Vi två bildar en musikalisk klubb och ordnar sammankomster en gång i veckan.
Är det inte en strålande idé?
Ni måste ha blivit felunderrättad. Det är miss Fairfax som kan spela.
Ja, hon är alldeles förtjusande. Jag är helt begeistrad i henne.
En intressant person, så förnäm.
Och vilken talang! Jag kan tillräckligt om musik för att veta det.
Jag är väl tokig, men jag pratar bara om Jane Fairfax.
Och hennes belägenhet... Så olycklig, inte sant?
Vi måste göra nåt för henne.
Vi måste föra fram henne. En talang som hon får inte förbli okänd.
Ni känner väl till de vackra raderna:
Så mången blomma föds att osedd dö och vällukt skänka tomma rymden blott.
De får inte besannas genom Jane Fairfax.
Det är nog ingen risk för det. Hennes talanger är välkända.
Om vi föregår med gott exempel kommer andra att följa efter.
Hon saknar uppmuntran. Det gör att jag tycker ännu mer om henne.
Det är ett fördelaktigt drag. Jag värdesätter blyghet hos kvinnor.
Men det träffar man inte på så ofta nuförtiden.
Jane Fairfax är bedårande. Jag tänker bjuda hem henne ofta.
Jag ska se till att hon får en bra anställning.
Jag lär nog snart höra talas om nåt passande.
-Hos nån fin familj, förstås. -Naturligtvis.
Apropå det... Mrs Weston verkar godhjärtad och moderlig.
Hon var visst er guvernant. Tänk att hon hade sånt fint sätt!
Mrs Weston är en gammal och högt skattad vän till min familj.
När vi var på visit hos dem, gissa vem som var där? Självaste Knightley.
-Vem? -Knightley - från Donwell Abbey.
Jag var nyfiken på honom efter allt min caro sposo berättat.
Jag tyckte om honom. Jag vet vad ni tycker om honom, men jag blev förtjust.
Han hade ett öppet, vänligt och förfinat sätt.
Knightley gjorde ett mycket gott intryck på mig.
Det är min herre och man som återvänder från sina besök.
-Jag är i vardagsrummet, käraste! -Jag blev uppehållen av mr Cole.
-Är det inte en trevlig överraskning? -Jo, käraste.
Odrägliga människa! "Knightley" - jag trodde knappt mina öron.
-Det är mitt namn. -Jag fick veta att ni är en gentleman.
Ni kan knappast återgälda komplimangen och kalla henne "dam".
Vulgära människa! Med sina "herre och man" och "caro sposo".
Tillgjord och ohyfsad!
Och säga att vi ska bilda en musikalisk klubb som om vi var nära vänner!
-Ska du göra det? -Nej tack. Jag är inte så medgörlig.
-Jane Fairfax är hennes utvalda vän. -Jane Fairfax? Det var tråkigt.
"Jag tänker bjuda hem henne ofta." Det får hon gärna göra.
-Det är delvis ditt fel. -Mitt? Vad menar ni?
Om du varit vänligare mot henne hade hon inte fallit offer för mrs Elton.
Det förvånar mig att ni säger så. Ni har ju så höga tankar om miss Fairfax.
Tror ni inte hon kan ta vara på sig?
Jag tycker bra om henne.
Omfattningen av er beundran kanske överraskar er en dag!
-Så det är vad du tror? -Jag sa det på skoj...
Du är inte den enda.
-Jag menade inte allvar. -Men det kommer inte att ske.
För det första vill hon inte ha mig-
-och för det andra är jag säker på att jag inte kommer att fria till henne.
Ni är då inte fåfäng, mr Knightley.
Så du hade för avsikt att gifta bort mig med Jane Fairfax?
Nej. Ni har kritiserat mitt äktenskapsmäkleri så skarpt-
-att jag aldrig skulle göra det.
Dessutom vill jag inte att ni ska gifta er med Jane Fairfax.
Då skulle ni inte kunna sitta här lika otvunget-
-som ni alltid har gjort.
Omfattningen av min beundran för henne lär inte överraska mig.
Jag har aldrig tänkt på henne på det sättet. Hon är en charmerande ung dam.
-Men hon har ett fel. -Ett fel? Jane Fairfax? Förlåt mig.
Hon har känsla, och hon är sensibel.
Men hon är reserverad - och mer nu än förut.
Och framför allt - jag föredrar en öppen natur.
-Får jag tala med dig, far? -Javisst, kära barn.
Men stäng dörren, det drar.
Den är stängd.
Vi måste bjuda mr och mrs Elton på middag. De har varit här i en månad.
-Mrs Elton? Kära nån... -Jag förstår hur du känner det.
Jag har inget emot den unga damen, hon verkar söt och vänlig.
Det är rösten som är lite stark. Jag är känslig för sånt.
Kära miss Taylor var alltid så mild i stämman. Men bjud henne om du vill.
Det handlar inte bara om vad jag vill.
Och framför mina ursäkter för att jag inte besökt dem.
Hon vet att du inte gör besök.
Man bör hälsa på en ung brud.
En brud kommer i första rummet, vilka de andra i sällskapet än är.
Du uppmuntrar mig visst till giftermål. Du är ju ingen vän av äktenskap.
Du missförstår mig. Det handlar bara om artighet och hyfs.
Det har inget med äktenskap att göra.
Så förklara för henne orsaken till min försummelse.
Om du vill det, pappa.
Vi blir bara ett litet sällskap. Mr Weston måste resa till London-
-och jag tänker inte bjuda Harriet. Hon förstår säkert varför.
Om mrs Elton hade bott nån annanstans hade jag försökt ta mig dit.
Vilken sorglig invalid jag är!
Men jag tycker inte om den delen av Vicarage Lane. Vagnen vickar så.
Du måste bara prata med mig en stund! Din moster saknar dig inte än.
-Har du fått inbjudan från Hartfield? -Ja.
Vilken lättnad! Då ska jag tacka ja.
Jag sa till mr Ev "Jag svarar inte förrän jag vet att Jane är bjuden."
Jag står inte ut på festen utan minst en sympatisk medlem av mitt kön.
Du och jag kan utväxla menande blickar då och då, inte sant?
Men vad ska jag ta på mig? Vad tycker du?
På bjudningarna på Maple Grove var allt så storslaget och perfekt.
Men här verkar det vara tvärtom.
Den mest alldagliga klänning på Maple Grove blir prålig här.
Prålighet tål jag bara inte.
Min man beklagar att han inte kunde komma. Han kanske kommer senare.
Så ni åkte hit alldeles ensam? Men varför, miss Taylor?
-Det tar bara tio minuter hit. -Innan man vet ordet av är man framme.
James hade kunnat hämta er. - Varför tänkte du inte på det, Emma?
Då hade ni sluppit vara orolig.
Men mrs Weston är inte orolig. Och hennes egen kusk är säkert pålitlig.
James kör er tillbaka i alla fall, och ni kan åka hur tidigt ni vill.
Ni gick väl inte så långt i morse, miss Fairfax? Jag såg er på High Street.
-Jag såg inte er. -Jag var hos hovslagaren. Blev ni våt?
Jag gick bara till postkontoret och kom hem innan det började regna på allvar.
-Var ni ute i regnet? -Bara en liten stund, mr Woodhouse.
Men unga damer är ömtåliga plantor. De ska vara rädda om sig.
-Ni bytte väl strumpor när ni kom in? -Ja. Tack för omtanken.
Men det var verkligen ingen fara.
Mr Woodhouse!
Så ni går ärenden åt er moster?
Jag brukar hämta posten på morgonen. Då kommer jag ut lite. Det gör gott.
Ni får mig att känna mig gammal.
Under en period i livet utövar postkontoret en viss lockelse.
När man blir äldre är breven inte längre värda att hämtas i regnväder.
Ni talar om affärsbrev, mina är från vänner.
Dessutom har ni era kära omkring er. Jag kommer nog aldrig att ha det.
Jaså? Varför så dyster?
Så länge jag har några kära kvar hämtar jag brev i ur och skur.
Jane... Vad är det jag hör om att gå till postkontoret i regnet?
Hur kunde du göra det? - Har ni hört nåt liknande, mrs Weston?
Stygga flicka. Jag måste tydligen ta itu med dig.
Det är vänligt av er, men jag tycker om min promenad.
Men inte i regnet, kära barn. Ni är ju så mottaglig för förkylningar.
Hon gör inte om det, det tänker jag se till. Det måste gå att ordna.
En av våra män kan gå dit.
Käraste!
Jane måste gå ensam till postkontoret varje dag, och i dag blev hon genomvåt.
-Kära nån, det går inte för sig. -Så är det inte. Jag går av eget val.
Kan inte en av våra tjänare gå till postkontoret åt henne?
Naturligtvis.
-Det kan jag inte gå med på. -Prat. Säg åt henne att vi gör så.
Miss Jane kanske har andra skäl att gå ut på morgnarna.
-Hon kanske har en hemlig beundrare. -Kors, tanken har inte ens slagit mig.
Det är typiskt min herre och man att säga så! Du har då okynnig fantasi.
Posten är en underbar inrättning. - Inte sant, mrs Weston?
Jo. Så många brev som fraktas omkring i landet, och så få som hamnar fel.
Trots de varierande handstilarna, vissa väldigt svårlästa.
Det är så sällan nån skriver snyggt och prydligt nuförtiden.
Mr Churchill är en av de som gör det.
-Han skriver så smått, som en kvinna. -Det gör han inte alls.
Tyvärr har vi inget prov på hans handstil - åtminstone inte jag.
Be mrs Weston visa er några av hans brev som hon har visat mig.
Nu går vi alla in i matsalen.
-Får jag den äran? -Ska jag gå först? Det gör jag alltid.
Är ni hemma i Bristoltrakten känner ni nog till min svågers gods Maple Grove.
Det är verkligen sevärt. Ägorna är inte så vidsträckta-
-men de är fantastiskt tjusiga. Många har faktiskt sagt-
-att huset är minst lika vackert som något i Europa.
Menar ni slavhandel så var mr Suckling för avskaffandet.
Jag hoppas att herrarna snart kommer tillbaka-
-annars blir jag ohövlig.
Behärska dig, Emma. Vi har alla våra fel.
Jag vet. Jag har säkert många själv.
Men det är nåt i hennes röst som är hemskt irriterande.
Min vän...
Jag hoppades min man skulle vara här nu. Han är hos mrs Churchills advokat.
Jag hoppas hon är bättre. Frank vill tillbaka hit.
-Ni ser väl alla fram emot det? -Ja, det gör vi.
Du är visst bekymrad över att du inte hittat nån guvernantplats än?
Det är inte riktigt sant, för mina framtidsplaner är lite ovissa.
Jag förstår att du är bekymrad. När min svåger sökte en guvernant-
-fick han massor av ansökningar.
Men platsen var ju mycket eftertraktad.
Vaxljus i skolrummet! Du kan ju tänka dig att det var lockande.
-Men den platsen är redan tillsatt. -Gör er inget besvär för min skull.
När det är dags hör jag mig för själv.
Det är inget besvär alls. Jag skriver till min syster i morgon.
Hon vet vilka familjer som söker hjälp. Varför tänkte jag inte på det tidigare?
Var inte orolig, jag ska ordna så att du får en anställning du förtjänar.
Förlåt, men jag vore tacksam om ni lät bli.
Här kommer min gamla beundrare.
Han kommer hit före de andra herrarna som en ivrig 20-åring.
Vissa av hans artigheter beträffande min urringning var så översvallande-
-att jag nästan hoppades att min caro sposo inte hörde dem.
Men man kan inte ta illa upp för kommentarer från en så gammal man.
Dessutom är det nåt gammaldags och förfinat över hans sätt.
-Emma! Här kommer en gäst till. -God afton. Mrs Elton.
-Välkommen, mr Weston. -Jag har goda nyheter.
Han kommer tillbaka. Frank återvänder snart till Randalls.
-Strålande nyheter! - Inte sant, Emma? -Ja, verkligen.
Jag sa ju att han snart skulle komma tillbaka. Nästa vecka är han här.
Enligt mina uppgifter. Mrs Churchill vill absolut anlita en Londonläkare-
-så hon har installerat sig i Richmond. Är det inte goda nyheter?
Kommer de till Richmond? Då kan vi planera för balen igen.
Jag åker till Crown i morgon bitti för att ordna med festen.
Han bad särskilt om att få dansa första dansen med er.
Det var vänligt av honom.
Jag var sen till middagen, men jag har inte kastat bort min dag.
Nej, det har ni sannerligen inte.